הלכות קריאת שמע ומקראות שאין להם הכרע בקריאתם

בהלכות  קריאת שמע (שו"ע או"ח סא) נפסק  שיש להפריד בין הדבֵקים: בין בכל לבבך, בין ואבדתם מהרה ועוד. 
ואף בכל מקום שיש 'א' אחרי 'ם', כגון ולמדתם את שלא יהא נראה כקורא 'מֵת'. ודינים אלה (בשו"ע) נוהגים לא רק בקריאת שמע, אלא אף הקורא בפסוקי דזמרא ובתנ"ך בכלל צריך להקפיד (רמ"א שם). וברור הדבר, כי השומע צריך להבין נכון את הפסוק.
[ואכן אי-הבנות כאלה עלולות להתקיים ואף לגרום שינוי קבוע. וכן נמצאת באנגלית המילה  “apron”   מקורה   בעצם   “napron”,  אבל   מאחר והקדימו לו  “a”  הבינו השומעים “an apron” במקום “a napron”. וכן במילים אחרות, כגון  adder ,newt.]

אך מצאתי כי בפסוקים לא רבים במקרא, אמנם נחוצה הפרדה כזאת, אבל אין כל אפשרות להפריד את הדבקים בקריאה!
ולמען הבנת התופעה, אקדים ואסביר :
לאותיות בג"ד כפ"ת נמצא דגש קל באות הראשונה בתיבה כאשר נתמלא אחד משנֵי תנאים (לא נדון פה בתנאים אפשריים אחרים)  - 
   א'  קָדַם טעם מפסיק או פסֵק לתיבה (או התיבה מופיעה בראש הפסוק).
   ב'  לא קָדמהּ לתיבה תנועה.
והרי דוגמאות אחדות:
	 בּראשית (בר א א)  -  בראש הפסוק
	 בצַלמֵנוּ כּדמוּתנוּ (בר א כו)  -  אחרי טעם מפסיק (בתיבה 'בצלמנו')
	 עשוּ | כּלה (בר יח כא)  -  אחרי פסֵק
	 על-פּני (בר א ב)  -  לא קדמו אהו"י
	 שרַי כּלתו (בר יא לא)  -  אחרי 'י' עיצורית (ולא 'אם מקרא')
ובדוגמא הבאה אינו דגש קל, ונקרא 'אתי מרחוק' או 'דחיק', כי הוא דגש התלוי בתיבה הראשונה שהיא מלעיל:
	 אַרצה כּנען
והרי דוגמאות שאין דגש קל באותיות בג"ד כפ"ת בתחלת התיבה:
	 היתה תֹֿהו (בר א ב) 
	 ויהי-בֿקר (בר א ה)
	 ויהי-כֿן (בר א ז)
	 הוא פֿרָת (בר ב יד)
הדגש נמצא אחרי אותיות אהו"י בכל מקום שיש הפסק קל בין התיבות. רק כאשר נקראות שתי התיבות ברצף יתכן להשמיט את הדגש.

והרי שני פסוקים המדגימים משמעות שונה לקריאת הפסוק בדרכים השונות:
	 ויקרא בּשם ה' (בר יב ט) -  התיבה 'ויקרא' בטעם מפסיק.
	 ויקרא בֿשם ה' (שמ לד ה)  -  התיבה 'ויקרא' בטעם מחבר.
בפסוק השני הדגש נשמט כי 'בשם' נקרא ברצף עם 'ויקרא'.
ומכאן, כל תיבה כזאת שבראשה אין דגש, חייבים לקרא את התיבה ברצף עם התיבה הקודמת, כי לולא  הקריאה הרצופה היתה האות הראשונה דגושה.

והנה, יש פסוקים שיש בהם שתי תיבות שצריך לקרא ברצף, למרות חשש לאי-הבנת התיבות בעת הקריאה. והרי דוגמאות אחדות (וכתבתי בסוגריים מה עלול השומע להבין):
	 והיה  כֿל-מצאי (בר ד טו)  -  {והיכול מוצאי}
	 כי בֿימיו (בר י כה)  -  {כבימיו}
	 ויענו בֿני-חת (בר כג ה)  -  {ויען ובני-חת}
	 כי בֿיד (שמ ו א)  -  {כביד}
	 היה כֿנים (שמ ח יג)  -  {היכינים}
	 ויצעקו בֿני-ישראל (שמ יד י)  -  {ויצעק ובני-ישראל}
	 ויקרא בֿשם (שמ לד ו)  -  {ויקרב שם}

והשאלה נשאלת, אם אכן היה חשש רציני שהשומע יבין תיבה לא נכונה, למה לא נקטו אמצעים כדי שיקראו ברור את התיבה הנכונה? 
והרי יש דוגמאות שאכן עשו מעשה למען תיקון הקריאה. למשל:
	נחשׁ | שׂרף (דב ח טו)  -  הפָסֵק בא למען יבטא הקורא היטב את שתי התיבות.
		 (וכן מצוי בהרבה מקומות פָסֵק הבא למטרה זאת או מטרה דומה.)
	מי כּמכה (שמ טו יא)  -  ראה במנחת ש"י באריכות שם.
	ידמו כּאבן (שמ טו טז)  -  שלא יהא נראה כאומר ח"ו 'ידמוּךָ אבן' (מנחת ש"י)
	נטף | וּשחלת (שמ ל לד) - יש אומרים שגם פה הפרידו שלא ישמע 'נטפוּ שחלת'.

התשובה חייבת להיות שאכן לא חששו ביותר לאי הבנת התיבות. ונראה, לעניות דעתי, כי אם המסרנים לא חששו (והרי לית מאן דפליג שהן הם המקפידים יותר מכל אדם), מי אנחנו כי נחשוש? וברור כי אין 'ולמדתם את' (ושאר תיבות כאלה) קשה יותר מן הדוגמאות שהבאתי לעיל. ואמנם אינני חושב שכדאי דוקא לחבר את התיבות, אבל מי שלא הקפיד  -  נראה לי כי לא הפסיד את פירוש התיבות.